Jag försöker bara förklara hur det är, Jane. Om inte...
Så roligt, miss Crawford!
- Jag ska spela grannen intill. - Så nära.
Kan jag få er autograf? Mormor har älskat er sedan hon var liten.
Ibland måste man ge den en käftsmäll.
Jag har funderat på en sak, Bob...
Vi måste packa grannflickans väskor. Hon ska flytta.
Jag hinner inte hitta någon annan.
- Jag ska godkänna motspelarna. - Hon är ingen motspelare.
Just det, och det blir hon aldrig.
Vad är det?
- Ville du prata? - Ja. Sluta med presenterna.
Jag är för upptagen för att köpa något tillbaka.
Okej, bara vi inte bråkar. Vi måste stötta varandra, Bette.
Vår regissör tar inte hand om oss, så vi måste ta hand om varandra.
Vad nu? Du anlitade den förbannade regissören.
Nu går jag rakt på sak. Aldrich är en kvinnotjusare.
Han tycker om unga blondiner.
Flickan som spelar grannen. Jag såg henne. Hon utgör inget hot.
Inte nu, men vad händer när han börjar ha sex med henne?
Plötsligt får hon fler repliker än du.
Jag bad honom att byta ut henne mot någon mindre uppseendeväckande-
-men han vägrade.
Du har förstås fler scener med henne, så jag kanske överdriver.
Vet du vad, Bette? Jag ville bara säga-
- att det du gör med den här rollen är otroligt djärvt.
Bette? Vart ska du? Det är dags för din stora scen.
- Jag sjukanmäler mig. - Du ser inte sjuk ut.
Du äcklar mig.
Jag trodde att du hade respekt för Crawford och mig.
Men du vill inte höra våra åsikter, och det gör mig spyfärdig.
Crawford vill bli av med grannen, och jag med.
Du tänker med fel huvud.
Hon är inte skådespelerska. Titta bara på henne!
- Hon provspelade bra. - Hon ska bort.
- Jag går inte med på det. - Då sjukanmäler jag mig.
Jag glömde min handväska.
Fan också!
Det går nog bra. Är det en spegel?
Du skymmer ljuset.
Har ni sett "Hemkomsten"? Den handlade om Vietnamkriget.
Berätta om hur fejden uppstod.
De behövde inget skäl att avsky varandra. Det var kemiskt.
Men det blev som värst på 40-talet när de var i 40-årsåldern.
Bette var på väg upp på Warner, men på MGM höll Joans på att falna.
Bryt! Ursäkta...
Kan någon be en producent att komma till scenen? Jag förstår inte...
Vi är alltså på smekmånad...
Vi rekryteras av brittiska Secret Service för att stoppa nazisterna.
Är det någon som förstår det?
Kan någon förklara det för mig?
Efter Garbo och Shearer ville Joan ha roller med värdighet.
Hon var trött på rollerna som slampa som hade gjort henne till stjärna.
Hon kämpade hårt för att få spela Marie Curie.
Låt mig spela akademikern, annars går jag härifrån.
Då kan du börja gå.
Två veckor senare skrev Joan på för Warner.
- Tack, pappsen. - Lägg av med det där, Joan.
Det funkade kanske på fetknoppen på MGM, men nu jobbar du för mig.
Skål då.
Warner fick den förra glamour-bruden till utförsäljningspris-
- men han tyckte ändå att han betalade för mycket.
Ställ in alla mina möten i eftermiddag.
Crawford hade bara ett syfte.
Att agera knölpåk för att puckla på Bette Davis.
Bette var en riktig drottning. Oscarsnomineringarna haglade.
Hon var besvärlig, dyr och alldeles för mäktig för att vara kvinna.
Joan var Jacks budskap till Bette. "Du är inte den enda tiken här."
Och Joan var inte för stolt för att slicka i sig resterna.
Du har aldrig talat om ditt ursprung. Kanske var det därför som far...
Snart gjorde hon sin comeback.
En roll som Bette aldrig skulle ha tackat nej till-
- om hon hade insett att hon kunde ha fått en Oscar.
- Vad är det? - Bette Davis kräver att få träffa er.
Fan!
Jag vet att du ger Crawford mina roller för att ta makt över mig.
- Du tog ju illa vid dig. - Jag ville inte spela tonårsmamma.
Då har du lärt dig din läxa. Nästa gång litar du på pappsen.
Tycker du inte om manuset som du har fått nu?
Där jag spelar en åsidosatt hustru som försöker göra abort-
-och sen dör på kuppen?
Okej, låt bli. Crawford älskar det.
Ursäkta, jag ska på lunch.
- Med Lana Turner? - Nix.
Judy Garland? Ava Gardner?
Joan Crawford.
Stackars Bette.
Joan fick de bästa rollerna för medelålders kvinnor-
-och nu fick Bette spela slampa.
Vilken håla!
Och det var Jack Warner som tjänade miljoner på dem båda.
Det skulle han nog alltid göra.
Det är väl typiskt?
- Där är min stjärna! - Jag avskyr frukostscenen.
- Jag älskar den! - Det är för förklarande.
Nej, hon visar Blanche att hon har stulit rampljuset.
Jag behöver en bättre text.
Det är en bra scen, och Joan gillar den.
Det har jag inte sagt. Jag håller med Bette.
Texten visar inte hur kvinnor går varandra på nerverna.
Det finns en bra avsikt, men utförandet är alldagligt.
- Jobba på det och försök ordna det. - Vi väntar spänt på omarbetningen.
Bra sagt, "väntar spänt".
- Har man sett. De kommer överens. - Förra veckan ville de döda varandra.
Bette är helt fantastisk. Hon kommer att vinna alla priser i år.
Hedda!
Kommer ni verkligen bra överens? Ni kan berätta för mig.
Vi har ju sagt att vi stormtrivs ihop.
Så mycket skit såg jag senast när jag tömde tarmen.
Vilket år var det?
1932.
Vet du vad som är bra med whisky? Den blir bättre med åldern.
Brudar bara surnar.
Jag har hört att de två slynorna kör hårt med dig.
Det vanliga. Bette vill ha fler närbilder och Joan vill zooma ut.
Men de är fantastiska. Du borde ha parat ihop dem tidigare.
Nej, tack. Två världskrig räcker.
Jag vill diskutera en sak med dig.
Jag har hört att ni ligger efter tidsplanen, och det ogillar jag.
Bara en dag. Men vi har just börjat, jag tar igen det.
Jag tänker inte släppa filmen så som jag sa.
Jag tänker utöka premiären på ett sätt som ingen har gjort.
En landsomfattande premiär. 400 biodukar.
- Fick jag dig? - Ja.
- 400? Är du galen? Varför? - Du har rätt. De är fantastiska.
Det slår för fan gnistor om deras scener.
Det slår gnistor om dem!
Efter "Psycho" är skräck framtiden, och vi kan erbjuda det.
Så här ska vi göra...
- Det måste snackas. - Vi ordnar PR.
- Ni får full tillgång till oss. - Det krävs mer än så.
Du måste se till att de fortsätter bråka.
Jag sprider deras namn i tidningarna.
Men om du gör det här får du respekt i stan.
L'chaim, bubbeleh.
Bra jobbat, Bobby! Kom, så tittar vi vad de gör.
Det handlar inte bara om moral, utan även om respekt.
Sedan jag avskedade grannflickan vet alla att jag blev pressad.
Alla vet att Crawford och Davis styr och ställer.
Jack Palance och Lee Marvin hade aldrig gjort så här.
Det behöver de inte. De är män.
Det gör dem mindre beräknande och hänsynslösa.
- Är det inte bra att de är sams? - De gaddar bara ihop sig.
Det är som Hitler och Stalins pakt. Warner kanske har rätt.
- Han vill sprida skvaller om dem. - Det är ju hemskt!
Vi kan få mycket publicitet inför premiären.
Och om de bråkar med varandra kan jag styra dem.
Våga inte! Det är grymt! De behöver trygghet och stöd.
Inte av varandra. Jag kan stötta dem båda.
Var inte dum. Du kan inte tillfredsställa två kvinnor.
Vad fan menar du med det?
Det kan du väl fråga din lilla strudel, Gretchen?
Var får du det här ifrån, Harriet?
Skvaller ställer till det, Bob. Och det sprids snabbt.
Det är en liten stad. Alla får reda på allt.
- Till och med din fru. - Det är skitsnack.
Kanske det. Men det är lika sårande.
Tänk på det innan du börjar sprida skvaller.
Hej, Bill.
Roger! Hej.
Så vacker du är, Nancy!
Hur står det till, Barbara?
Hej, Bob.
Det är verkligen spännande att få regissera sådana legender.
- Jaså? Är det allt? - Ja. Du får snofsa till adjektiven.
Nu blandar du ihop mig med Adela Rogers St. Johns.
Jag vill ha något snaskigt. Ingen vill läsa om att de är sams.
Båda är professionella.
Vet du vem du påminner om? Inte John Ford.
Han tar kontroll över inspelningen och det som skrivs.
Han vet hur en slipsten ska dras, så därför är han fortfarande stor.
Men du har släppt tre kalkoner. Vill du regissera för televisionen?
Filmen kan göra dig relevant igen.
Jag har för mycket värdighet för att vältra mig i skiten.
Då hoppas jag att värdigheten betalar din gasräkning.
Okej, vänta...
Det här har du inte hört från mig.
Skvaller. Min specialitet.
Det handlar om... Crawfords tuttar.
- Jag är idel öra. - Crawford har stora tuttar.
Davis har klagat på att de är för fasta.
- Fasta? - Falska.
- Bär hon lösbröst? - Ja.
Davis är en riktig konstnär. Hon kan inte spela mot dem.
Hon är rädd för att ramla på dem och slå ut en flisa ur en tand.
- De är tydligen stenhårda. - Toppen!
Ja... Det är toppen.
Miss Crawford!
Kan ni kommentera miss Davis kommentar i Hoppers spalt?
Ja, men det låter jag inte mina barn läsa i en familjetidning.
Då så, Blanche Hudson! Den stora, duktiga filmstjärnan!
Din förbannade skådespelerska...!
- Jag måste prata med dig, Bob. - Jag är mitt i en tagning!
- Har du läst Heddas spalt i dag? - Ta en paus!
- Nej. Nämner hon oss? - Oss?
Nej, inte oss. Men mig.
Ska jag läsa upp det?
"Kvinnan är galen. Jag har alltid misstänkt att brösten var falska."
"Och nu vet jag säkert. Hon har storlek 90DD."
- Ska hon få hålla på så? - Jag har inte sagt något sånt.
Kommentarerna är säkert tagna ur sitt sammanhang.
Vem bryr sig? Alla vet att du stoppar upp behån.
Bob, kan du hälsa miss Davis att jag tänker stämma henne-
- om hon fortsätter säga saker som försvårar för mig att tjäna pengar?
Tjäna pengar? Varje gång du rapar ger Pepsi dig 10000 dollar.
Hur vågar du ta upp Pepsi? I motsats till dig är det gott och rent.
Ja, visst är det rent. Ren vodka!
Sluta nu. Vi bara...
Hon är svartsjuk på mig. Det har hon alltid varit.
Vem skulle inte vara det? Du är vacker och skicklig.
Jag förstår att du är upprörd, men använd det till skådespeleriet.
Glöm henne och lyssna på mig. Min åsikt är den enda viktiga.
Jag ska göra dig stolt över mig, det lovar jag.
När jag fick veta det flera år senare blev jag rasande.
Vi visste inte att två stora legender på vita duken-
- våra vänner, blev manipulerade av män omkring dem.
Men vi kunde inte ha gjort något.
Vet ni hur mycket makt kvinnor hade då? Lika mycket som nu. Ingen.
Det här var före den moderna kvinnofrigörelsen.
- Som jag verkligen beundrar. - Jag med.
Tänk om en studio skulle ställa Jane Fonda och Dyan Cannon mot varandra.
- Då skulle flickorna revoltera! - Skitsnack. Inget har förändrats.
Kvinnor gör som de alltid gör om de blir pressade.
Äter sina ungar och petar tänderna med benen.
Louella, raring... Det är Joan.
Jag ringer angående artikeln som Hedda skrev i dag.
Jag har en replik.
Nej, men till dig.
Antecknar du? Bra.
Miss Davis ser så gammal ut att hon kunde vara min mamma.
Man kan tro att hon inte har haft en glad dag eller natt i sitt liv.
Ja, du får citera mig. Det räknar jag med.
Miss Davis! Vill ni kommentera Crawfords åsikter om er ålder?
- Vad heter du? - Sylvia.
Dra åt helvete, Sylvia.
Gå in på mitt rum och läs en jävla bok!
Kom in.
- Nu ska vi prata. - Gärna.
- Men du skvallrar ju hellre. - Nu förstår jag inte.
- Louella Parsons. Du citerades. - Jaså, det.
Vi struntar i filmstjärneskiten som du klamrar dig fast vid-
- när du tar dig vatten över huvudet, så ska du får höra.
Det vill jag gärna.
Du har glömt att mitt smink är ett val som hör till karaktären.
Fåfänga och skvaller intresserar mig inte.
Jag vill bara jobba.
Så sluta ringa till Parsons mellan ditt morgonfika-
- och när du skiter ut fjärilar och månstrålar och allt vad det är.
Om inte så är det ute med dig.
Hotar du mig? Tänker du döda mig?
Jag tänker stjäla filmen från dig. Och det gör jag ju redan.
- Säger vem? - Kamerateamet, regissören, alla.
Mr Aldrich säger att han älskar mina prestationer.
Intressant.
Efter alla år sitter jag fortfarande i rullstol.
Medför inte det ett visst ansvar?
Jag försöker bara förklara hur allt ligger till.
Det här är fantastiska bilder, Bob.
Man känner hatet välla ut från bioduken.
Är det inte skådespeleriet du reagerar på? - Sänk ljudet, Hank!
De är så grisiga att jag måste gå till min rabbin i dag.
Jag menar det som genomsyrar scensnacket.
Ren, oförfalskat hat. Jag älskar det.
- Jag vill ha mer. - Mer?
Kom här...
Få dem att tro att du gillar den andra mer.
Herregud, det är kallt nog som det är på scenen.
Vill du verkligen dra igång det?
Har du plötsligt blivit röd? Har du något emot kapitalismen?
Det som vi tittar på nu är en osminkad bild av den fria marknaden.
Det är konkurrens, på amerikanernas sätt.
Ju mer de avskyr varandra-
- ju mer den ena försöker krossa den andra, desto bättre blir de.
- De är redan bra. - Jättebra, men de kan bli bättre.
Tror du att Wellington var en bra general?
Det var han inte förrän han tvingades möta Napoleon.
Och varför? För att han hatade Napoleon.
Det var hatet som gjorde honom fantastisk.
- Det handlade om krig. - Det gör det här med.
Höj volymen!
...om jag inte satt kvar i rullstolen.
- Kolla! - Men du sitter i rullstolen!
- Bryt. - Fantastiskt, Bob!
- Förlåt att jag är sen. - Två timmar.
Det är faktiskt lördag!
Ja, det är oförlåtligt. Jag försov mig.
Jag fick panik i går och tog ett glas.
- Det har varit en jobbig vecka. - För alla.
Jag har ingen aning om om det jag gör fungerar.
Är det ett djärvt val eller en reaktion på henne?
Hon gör mig rasande. Jag vill kväva henne med min prestation.
Och Jane vill kväva Blanche. Det passar perfekt.
Jag vill inte bli utskämd.
Jag måste ta kontrollen, men det går inte när jag blir så arg.
- Jag borde bjuda henne på middag. - Nej, nej.
Det finns något som heter alkemi. Den stör man inte.
Mitt råd är att du fortsätter på samma sätt.
Försök stå ut i några veckor.
Håll dig i samma spår, för det kan ge dig nästa Oscar.
Lita på mig.
Jag litar på dig.
- Du låter mig väl inte se löjlig ut? - Självklart inte.
Okej, då tittar vi på scenen.
"I've Written A Letter To Daddy" skrämmer mig. Jag kan inte sjunga.
Du har ju sjungit med USO. Därför vill jag att du gör numret live.
Du skulle ju inte låta mig se löjlig ut!
Det ska jag inte, men allt handlar om patos. Om förlusten.
Jane vill bara vara en älskad 8-åring igen. Hon säljer numret, inte du.
Kom igen, vi kan väl prova?
Kom.
Låt bli den, du kan texten. Du behöver dina händer.
Jane är öppen. Stora gester. Hon kommer ju från varietén.
Har du några middagsplaner? Jag står i skuld till dig nu.
- Jag och Harriet ska till Perino's. - Ta med henne.
Lägg fram alla kostymerna i logen.
Då kan jag gå igenom dem och bestämma vilken...
Det pratas bland personalen.
- Om min prestation? - Om deras relation.
De har tydligen jobbat med hennes scener hela helgen.
Det fick mig att skratta.
- Är slipsen fin? - Ja.
Hallå?
Det är Joan Crawford.
Joan? Det är för fan midnatt.
Han har lämnat mig, Bob. Peter.
Vi grälade. Han sa att filmen betydde mer för mig än han.
- Han var berusad. - Herregud...
Jag måste sluta med filmen.
Okej, vänta lite. Jag klär på mig och kommer till dig.
- Lovar du? - Ja då.
- Vem är det? - Vem fan tror du? Du ringde mig ju.
Jaha... Jag tänkte att Peter kanske hade kommit hem.
Jag beklagar det där med Peter.
Vet du vad jag beklagar?
Att jag lämnade en bra relation med en man som höll av mig.
En läkare dessutom. Och jag gjorde det för dig och filmens skull.
- Vad pratar du om? - Det vet du jävligt väl.
Du och Davis rumlar runt bakom ryggen på mig.
- Nu är du löjlig. - Är jag?
Helgrepetitioner, minsann!
- Hur länge har du legat med henne? - Det gör jag inte.
Jag vill inte göras till åtlöje.
Jag drar mig ur, men jag tänker inte hindra er.
- Warner låter dig hitta någon annan. - Vi byter inte ut dig.
- Filmen blir av tack vare dig. - Så bra att du minns det.
- Vad minns du mer, Bob? - Joan...
Minns du våra privata repetitioner på "När skymningen faller"?
Repetera med mig nu, Bob. Gå igenom en kärleksscen med mig.
- Det är ingen kärleksscen i filmen. - Då vill jag skriva om manus.
Herregud, kan du inte bara sluta? Tror du inte att jag genomskådar dig?
Om vi hamnar i sängen så får du filmen?
Så blev det med "När skymningen faller".
Jag fikade med Cliff Robertson, och sen kladdade du på mig.
Inte den här gången, Joan. Lyssna nu.
Jag försöker hålla liv i mitt äktenskap.
Peter? Vad gör du här?
- Jag trodde du var i Palm Springs. - Vägen blev översvämmad.
Vi ses på inspelningen, Joan.
- Vill du förklara det? - Förklara? För dig?
Jag behöver inte förklara ett jävla dugg för dig.
Det var du som lämnade mig alldeles ensam under helgen.
Det är nog dags att byta. Byta ut dig.
Dina repliker är slitna och ditt utförande förutsägbart.
Jag går ner. När jag kommer tillbaka ska du vara borta.
Det är en lättnad!
Var är hon?
- Vad fan är det här? - Ursäkta. Hon är liten, men snabb.
- Det är en exklusiv artikel. - I The Examiner! Louellas spalt!
Du ringde upp den inkontinenta kossan för att överträffa mig.
Tack, Sven. Det räcker.
Nej, Sven stannar här.
Jag vill att den unge mannen får veta vems kadaver han har rört vid-
- och hur många andra i stan som känner igen den i mörkret.
Den spalten är redan skriven. "Joan Crawfords tidiga år."
Och den har legat i min låda sedan 1946-
- förra gången du gick till Louella bakom ryggen på mig.
Jag sa ju redan då att jag inte gick till henne angående skilsmässan.
Hon kom till mig.
Och du bekräftade uppgifterna. Efter att jag gav dig karriären åter.
"Biografgiftet" kallades hon-
- tills jag gjorde reklam för henne av medlidande.
Det stämmer.
När jag hade otur-
- var Hedda den enda i stan som sträckte ut en vänskaplig hand.
Hon visade anständighet fast hon inte behövde.
Det har jag alltid varit väldigt tacksam mot henne för.
Varför vände du dig då till min dödsfiende?
Det var enda sättet att väcka din uppmärksamhet.
Tack, Sven. Vi ses på fredag.
- Hedda... - Ja?
Vi går ner till poolen och skaffar oss lite D-vitamin.
Vi måste prata. Låt mig bara byta om.
Jag säger det rakt ut, Hedda. Jag har problem.
- Vad för problem? - Nej, nej! Du får inte publicera det.
Jag vädjar till dig som en vän.
Okej, det är stängt. Varsågod.
Jag är pank. Skulder upp över öronen.
- Nej, du äger nästan Pepsi Cola. - Pepsi Cola äger mig.
De ägde åtminstone Al. När han dog övertog jag hans skulder.
Två miljoner dollar. Det är jag skyldig.
- Det hade jag ingen aning om. - Det har ingen. Och de får inte veta.
Jag är en ensamstående mamma i Hollywood.
Jag har tre barn som ännu inte har gått ut skolan.
Dags för drinkar!
Kom, jag behöver ett glas.
Okej...
Titta på det här, Hedda.
Allt kan försvinna på ett ögonblick. Allt jag har jobbat för hela livet.
Var, i min ålder, ska jag hitta ännu en rik man som kan rädda mig?
Du har aldrig behövt en man. Det har ingen av oss.
Ändå har vi alltid varit i deras våld. Det har åtminstone jag.
Du vet inte vilken tur du har, Hedda.
Att du aldrig blev skådespelerska eller stjärna.
Det är du som har riktig makt i stan.
Det går utför med stan. Den börjar bli alltför tarvlig.
Snart kan inte ens jag chocka den.
Allt kommer att svepas bort, och sedan återstår bara öknen.
- Tack, Mamacita. - Tack, raring.
Några år till...
Det var allt jag ville ha, bara några år till.
Men jag har underminerats. Utsatts för sabotage.
Det är inte rättvist!
Davis har aldrig varit en av oss. Inte en del av stan, som du.
Och hon behöver inte uppdragen. Hon lever som en jänkare.
Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Våga inte! Inga tårar. Hedda är här.
Vill du ha några år till? Vad sägs om fem?
Det får du för en Oscar till. En förskottsbetalning på fem år till.
Nej, det är omöjligt! Bette har en mer flärdfull roll.
Det är en åsiktsfråga.
Och min åsikt är den enda viktiga.
- Skål. - Skål, raring.
God morgon, miss Davis. Jag älskar er! Munk?
- Nej. Svart kaffe i logen. - Jag är inte fikaservicen.
Jag har den manliga huvudrollen i filmen.
- Ursäkta mig? - Victor Bruono.
Jag ska spela den ni är intresserad av.
- Jag väntade mig någon... - Smalare?
Mindre homosexuell?
Tack för i dag, grabbar.
- Säg god natt, B.D. - God natt, grabbar.
- Jäkla låt! - Bara för att du inte kan bära det.
- Packa, B.D. - Ska vi åka någonstans?
Inte jag. Du. Du ska till Maine över sommaren.
- Så får du inte göra! - Vänta bara.
Jag såg dig kråma dig och skratta som en gatflicka!
- Du är svartsjuk. - Det där kan du får en örfil för!
Män tittar inte på dig längre, men de tittar på mig.
Du kan inte hantera att din tid är förbi, så du straffar mig.
Vilket skämt!
Under alla år har du tjatat. "När ska Claudette Colbert gå i pension?"
"Inser inte Norma Shearer att det är över?"
Jag tänker inte be om ursäkt för mitt driv-
- eller för att jag har jobbat för att ge familjen mat på bordet.
Vet du vad de hade som du saknar? Värdighet.
De klev elegant åt sidan när deras tur på karusellen var över-
- men det har du vägrat göra. Och se på dig nu.
Du är ensamstående och ensam och gör en löjlig roll-
- för att du inte klarar dig utan att stå i rampljuset.
Men vet du vad?
Ingen vill ha dig längre. Ingen tittar på dig längre.
Du tål inte att se mig ha roligt, vara ung och njuta av min tid.
Visst, då åker jag. Gärna.
Bara jag slipper dig och din sorgsenhet.
- Hallå? - Är det något av barnen?
Ett av dina. Bette Davis.
Bette?
Nu är jag här, Bette. Vad är du i så akut behov av?
En vän.
Hon kommer tillbaka. Man ska inte tro på tonåringar.
Du skulle höra hur mina barn tilltalade mig i den åldern.
- Hon har rätt. Min tid är förbi. - Det är skitsnack, Bette.
Det finns en scen i "Eva" där Margo pratar om den långa vägen upp-
- och alla saker man gör sig av med som man kan behöva senare.
Jag hade just fyllt 40 då och tänkte: "Sådan blir aldrig jag."
Men nu är jag det. Precis så blev det.
Alla misslyckade äktenskap. Min dotter avskyr mig. Och för vad?
- För jobbet. - Det förbannade jobbet.
Min sanna kärlek. Och nu tänker den lämna mig.
Du är en stjärna, Bette. Precis som för 10 och 20 år sen.
Vars manliga motspelare är knubbig och homosexuell.
Så kom vi fram till det.
- Har vi sjunkit så lågt? - Vad menar du med det?
Han är en riktig konstnär.
Crawford är ingen skådis, säger du, men Victor Buono är det.
Han kommer från Broadway. Jag tänker inte avskeda honom.
Jag vill inte att du avskedar honom. Jag vet inte vad jag vill.
Hör här, Bette...
Jag förstår vad du har sagt. Du har haft en fantastisk karriär.
Jag är kvar på B-listan.
Jag kämpar för att ge familjen tak över huvudet.
Jag missade mina barns uppväxt och min fru vill kasta ut mig.
- Du fick åtminstone en Oscar. - Två.
Just det, ursäkta.
- Vi har nog båda ställt till det. - Du har inte ställt till något.
Du är en bra regissör, Bob. En riktigt bra regissör-
-och du borde vara stolt.
Du började utan någonting. Se vad du har uppnått.
Min farfar var senator. Min kusin är Nelson Rockefeller.
Och du övervann allt det.
Text: Ellinor Larsen www.sdimedia.com